A szirének mitikus tengeri lények az ókori görög hitregében, akik a hajósokat csábos énekükkel magukhoz vonzzák, majd pedig felfalják. Akheloósz folyamisten és Melpomené múzsa leányai voltak, asszonyfejű, de madárszárnyakkal és karmokkal rendelkező szörny
![](https://www.astronet.hu/wp-content/uploads/2008/09/mermaid-2409376.jpg)
A legelterjedtebb források szerint hárman voltak, Aglaiophoné, Thelxiepeia és Peiszinoé, de számukat egyes elbeszélések kettőre, mások háromra, négyre, illetve kilencre teszik. A lányok anyjuktól gyönyörű hangot örököltek. Nagyon büszkék voltak erre a képességükre, idővel azonban gőgösek lettek. Ez odáig fajult, hogy kihívták a múzsákat egy zenei párviadalra, annak ellenére, hogy anyjuk is múzsa volt. A versenyen vereséget szenvedtek, és a múzsák büntetést szabtak ki rájuk: külsejüket félig madárrá változtatták, éneküknek bűvös erőt adományoztak, és arra ítélték őket, hogy a hajósokat veszejtsék el. Ettől kezdve a Sirenum scopuli elnevezésű kis szigetcsoporton laktak, Campania partjainak (Dél-Olaszország, Sorrentói-öböl) közelében (a szigetek mai nevei: Licosa, San Pietro és La Galetta), illetve más források szerint Szicíliában a Pelorum hegyfoknál, vagy Capri szigetén. Ha hajót pillantottak meg, bűvös hangjukon énekelni kezdtek, és ezzel magukhoz csábították a szerencsétlen tengerészeket. Mikor az elbűvöltek partot értek, a szirének megragadták, és addig fojtogatták őket, míg el nem pusztultak, majd kiszívták a vérüket. A szigetet rothadó tetemek, csontok, koponyák, és kiszáradt emberi bőrök borították. Kettős természetük, csodálatos hangjuk és gyilkolási hajlamuk miatt „alvilági múzsáknak” is nevezték őket. A legkorábbi vázaképeken leányarcú halálmadárként ábrázolták őket. Később, szarkofágok domborművein és sírköveken madárlábakon pihenő, szárnyas, női felsőtestű lényekként jelentek meg. A későbbi korokban ábrázolásuk idealizálódott: szép arcú, vonzó nőalakok, csak lábaik figyelmeztetnek arra, hogy nem tündért, hanem szirént láthatunk. A középkor halfarkú testet adott nekik – alakjuk így került a népmesékbe, ahol mint vízi tündérek vagy sellők jelentek meg (Lorelei, Kis hableány). A modern irodalomban és képzőművészetben a szenvedélyes, erotikus, független nő megtestesítői, alakjuk gyakran párosul olyan csábító asszonyokéval, akik szerelmükkel romlásba döntik partnerüket.